Ako to bolo...
 (o prijatí nového zákona o advokácii v roku 1990)

V detstve sme sa na naše netrpezlivé otázky, kedy príde Mikuláš tešili na odpovede rodičov: “Ešte dva, trikrát alebo toľko a toľkokrát sa vyspíš   a už  príde Mikuláš”. Takto voľnejšie začínam moje spomienky na nanajvýš  aktuálnu a profesionálnu tému, aby som svoj návrat do histórie urobil prijateľnejší a čitateľnejší. Skutočným ťažiskom tohto textu je však spomienka na vzrušené obdobie záveru roka 1989 a prvej polovice roka 1990, keď sa rodili a realizovali, či z našich hláv na papier materializovali prvé predstavy  nového zákona o súkromnej advokácii.
Ak by som to veľmi zjednodušene reprodukoval,  nový zákon o advokácii sa začal rodiť, budovať či formovať v hoteli Devín. Spomínam si, že jedno nedeľné popoludnie mi zazvonil doma telefón a ozval sa kolega Zolo Ludík, ktorý mi oznámil, že spolu s Lacom Udvárošom sa stretli s rakúskymi kolegami v kaviarni bratislavského hotela Devín a debatujú o novom advokátskom zákone u nás. Považoval som za povinnosť  zúčastniť sa na tomto stretnutí, pretože som bol predsedom vtedajšieho Ústredia slovenskej advokácie. Na objasnenie  mladším kolegom, bol to zastrešujúci orgán advokátskych poradní. V tom čase sa o otázkach prechodu na súkromnú advokáciu diskutovalo vo všetkých  advokátskych poradniach, do ktorých sa združovali advokáti v každom okrese. Uvedené stretnutie sa odohralo začiatkom decembra 1989.
Rakúski kolegovia nás informovali o fungovaní advokácie u nich, o postavení advokátov, o ich príjmoch a my sme ich so záujmom počúvali. Ešte raz sme sa stretli, opäť v hoteli Devín a k rovnakej téme: Ako pripraviť a položiť základy nového privátneho výkonu nášho advokátskeho povolania. Tieto stretnutia mi pripomínali návraty do roku 1968, keď sme s Dr. Telekom a Dr. Hrazdírom, vtedajšími predstaviteľmi  československej advokácie v Prahe, nesmelo nastoľovali tému o možnostiach súkromného výkonu advokátskeho povolania, ktorá v tom čase taktiež rezonovala intenzívne medzi advokátmi. August 1968 a následná normalizácia však rýchlo tieto témy tabuizovali a odsunuli na desaťročia do archívu. 
Možno teda konštatovať, že prvé kroky našej súkromnej praxe sa začali v kaviarni hotela Devín zásluhou našich dvoch spomínaných kolegov i rakúskych advokátov, ktorých mená som si, žiaľ, nezaznamenal.  Bezpochyby si zaslúžia našu vďačnosť. Ich prostredníctvom sme sa dostali do kontaktu s predsedom rakúskej komory advokátov Dr. Schuppichom, dôstojným reprezentantom rakúskych kolegov, kedykoľvek ochotným nám pomôcť. Poskytol nám dobré rady i rakúsku právnu úpravu advokácie, ktorú sme si preložili a použili pri tvorbe nášho nového zákona. Takto vyzbrojení sme odchádzali aj na celoslovenskú konferenciu advokátov, ktorá sa uskutočnila 17. a 18. januára 1990 v Banskej Bystrici. Aby plastickejšie vystúpilo na povrch, za akých rozdielnych okolností sa naša konferencia uskutočnila, krátkym exkurzom sa vrátim k poslednej konferencii advokátov 25. novembra 1985, kde ma zvolili za predsedu Ústredia slovenskej advokácie. Vtedy orgány advokácie volilo 47 zo stanoveného počtu 48 delegátov (jeden bol neprítomný) z celkového počtu asi 230 advokátov. Zdalo sa mi to nespravodlivé a navrhol som, aby sa na novej konferencii v januári 1990 zúčastnili všetci advokáti. Išlo totiž o historické rozhodovanie, ku ktorému mali právo a povinnosť vyjadriť sa všetci kolegovia, či už boli zvolení za delegátov alebo nie. Môj návrh predsedníctvo jednomyseľne schválilo a v takom zložení sa konferencia aj skutočne konala, prvýkrát v  novodobej histórii. 
Sledoval som týmto návrhom, aby rokovanie bolo demokratické, a aby bol využitý potenciál každého z nás. 
Problémy, ktorými sa spomínaná januárová konferencia advokátov zaoberala, stáli za to. Ťažiskovou otázkou bolo rozhodovanie o prechode na súkromnú advokáciu a voľby nových orgánov.
Diskusia sa sústredila najskôr na zloženie nového vedenia advokácie.  Považovali sme za správne, aby nové orgány, ktoré budú mať dôveru pléna prevzali na seba aj nové úlohy,  ktorými ich poverí slovenské snemovanie advokátov. Myslím, že sa na ňom   zúčastnili všetci advokáti, až na nepatrné výnimky. Až po voľbách nových orgánov sme sa zamerali na problematiku prechodu na súkromnú advokáciu. Z hľadiska  personálneho obsadenia  sa  najviac diskutovalo o mojej osobe. Proti mojej kandidatúre vystúpil jeden kolega. Na moju obranu sa postavili viacerí radoví advokáti, ktorí poukázali na zmeny v postavení advokátov i advokácie od zvolenia nového vedenia advokácie v novembri 1986, čo mi dáva aj dnes pocit profesionálneho zadosťučinenia. Počas večerného posedenia sa mi priznala mladá kolegyňa, že aj ona mala vystúpiť proti mne z iniciatívy nášho bývalého kolegu, ktorý pracoval v popredných justičných funkciách a chcel sa zrejme súčasne nechať zvoliť za predsedu advokátov. Našťastie, plénum prehliadlo tento zámer a po vzrušenom úvode a voľbách sme sa všetci sústredili na náročný program, ktorý nás očakával. Od celého pléna dostalo celé navrhnuté vedenie advokácie ako i ja plnú dôveru.
Druhý bod programu a to prechod na súkromnú advokáciu schválilo opäť celé plénum. Proti hlasoval len jeden advokát,  Dr. Jozef  Földeš. Skôr narodení advokáti jeho meno určite poznajú. Asi mi odpustí z advokátskeho neba, že som uviedol jeho meno. Vtedy bol najstarší z nás, považovaný za uznávaného, vynikajúceho odborníka na civilné právo, všeobecne rešpektovaný aj v celoštátnych spoločných orgánoch s českými advokátmi. Ešte dlho som sa s ním po tejto konferencii stretával, ale nemal som odvahu alebo nebola na to vhodná príležitosť, aby som sa opýtal na vysvetlenie jeho zamietavého stanoviska k prijatiu nového zákona o súkromnej advokácii. Zostane to asi navždy záhadou.
Samozrejme, najťažšie bolo obsahovo naformulovať novú chartu advokátov. Celoslovenská konferencia na návrh Dr. M. Ábelovského nám poskytla príliš krátky čas na jej prípravu. Nešomrali sme, veď sme robili na svojom novom dome, na svojom lepšom postavení. Medzi tými, na ktorých si po takmer dvoch desaťročiach spomínam, že sa intenzívne podieľali na tvorbe návrhu zákona, boli Dr. Bušová, Dr. Brázdil, Dr. Ludik, Dr. Beresecký, Dr. Erben, Dr. Zelenay, Dr. Divko, Dr. Fuchs, Dr. Naništa, Dr. Udvároš, Dr. Vargic, Dr. Ferčák, Dr. Vavráč, Dr. Friedl, Dr. Žilinčan, Dr. Ježík, Dr. Ikrényi, Dr. Smetana, Dr. Földeš a ďalší. Komisii predsedal Dr. Detvai. V ekonomickej komisii, ktorú viedol Dr. Vargic pracovali ďalší kolegovia. Zúčastňoval som sa práce v oboch komisiách z titulu mojej funkcie a vynaložil som všetky svoje schopnosti, aby bol návrh nového zákona pripravený, ale aj ďalšími legislatívnymi orgánmi prijatý a neskôr schválený. Ako zdroj pre našu prácu sme použili naše predfebruárové advokátske normy i zahraničné advokátske poriadky, medzi inými i rakúsky a nemecký, ktoré sme mali dostupné. Prvýkrát sme v legislatívnych prácach predbehli našich českých kolegov, preto sme ich verziu nemohli použiť. Po dokončení nášho návrhu sme účinne s českými kolegami spolupracovali a koordinovali svoje úsilie. Už na prelome januára a februára sme mali skutočne k dispozícii prvý návrh, ktorý sme postúpili na pracovné pripomienkovanie a ďalej ho dopracovávali. Je namieste poďakovať sa aj touto formou všetkým kolegom, ktorí sa na tejto náročnej a odbornej činnosti podieľali. Mnohí z nich sú ešte stále činní v advokácii a patria aj dnes k popredným advokátom.
Ťažko hovoriť o obsahových otázkach podrobne, mnohých by to asi aj nudilo. Môžem len spomenúť priority, ktorými sme sa riadili predovšetkým: 
- zrušiť dovtedajší neúnosný výkon advokácie vrátane vylúčenia politického a štátneho vplyvu na obhajobu a právne zastupovanie,
-	zaviesť súkromný výkon advokácie na princípoch nezávislosti a samosprávy,
-	usporiadať vzťahy advokátov k súkromnému podnikaniu a k podnikovým právnikom,
-	zabezpečiť urýchlené schválenie návrhu nového zákona o advokácii.
V prípade prvých troch princípov sa vyžadovali  skôr odborné a diplomatické schopnosti, ako ich presadiť navonok. Objavili sa problémy s bývalými podnikovými právnikmi, ktorí sa menili na komerčných a presadzovali, aby náš nový zákon bol prijatý spoločne s nimi. To by si vyžiadalo dlhší čas, pretože podnikoví právnici nezačali ešte na svojom návrhu pracovať a my sme mali už hotovú legislatívnu verziu. Ďalším dôvodom nášho odmietavého stanoviska k spoločnému postupu bola skutočnosť, že u advokátov išlo o jediný výkon povolania, kým oni svoju právnickú prax realizovali spravidla popri svojom zamestnaní v bývalých štátnych podnikoch a úradoch. Zavážilo aj to, že podnikoví právnici sa celkom prirodzene obávali obhajoby v trestných veciach i zastupovania v rodinných veciach, lebo tieto druhy agendy nepraktizovali. Napokon sa nám podarilo presadiť prijatie zákonov osobitne pre advokátov a pre komerčných právnikov. Tento postup podporil vtedajší minister spravodlivosti Dr. Ladislav Košťa a predseda Najvyššieho súdu prof. Karol Plank. V našom zákone sme sa však otvorili aj podnikovým právnikom. Do § 44 návrhu bol včlenený text, že kto z podnikových alebo iných právnikov do dvoch rokov od nadobudnutia účinnosti tohto zákona požiada o zápis do zoznamu advokátov, započíta sa mu predchádzajúca prax do predpísanej advokátskej praxe.
	Keď sa vrátim k tomuto náročnému obdobiu i spomínanému problému, obávali sme sa, že príchod Mikuláša pre nás advokátov, ktorý som symbolicky spomínal v úvode týchto spomienok, sa nám vzdiali o ďalšie roky a že nový zákon nebude včas schválený. Tieto tendencie oddialiť prijatie nového zákona o advokácii trvali aj počas rokovania v slovenskom parlamente, ktorého som sa zúčastnil s dr. Erbenom najmä zásluhou vplyvu podnikových právnikov, ku ktorým sa svojim nešťastným pôsobením pridal i náš spomínaný bývalý kolega v dôležitých štátnych funkciách. Šťastie i koordinované úsilie všetkých advokátov stáli na našej strane. Kto mohol, pomáhal. Dnes už tieto problémy medzi advokátmi a bývalými podnikovými, resp. komerčnými právnikmi nerezonujú, zabudli sme na ne a spoločne, ako kolegovia, dobre fungujeme.
Zložito sme sa vysporadúvali aj s ďalším problémom. Vláda vydala 27. novembra 1987 nariadenie o predaji tovaru a poskytovaní iných služieb občanmi. Na základe tohto nariadenia vydávali bývalé územné orgány štátnej moci a správy (národné výbory) povolenie právnikom na zastupovanie občanov a organizácií aj v oblasti právnych služieb. Išlo o “licencie” bez skúšok, koncipientskej praxe, bez akýchkoľvek záruk, len tak na divoko. Aj toto nebezpečenstvo sa nám podarilo zažehnať najmä presadením znenia  § 1 návrhu, podľa ktorého: “Advokátske povolanie je slobodné povolanie, ktoré možno vykonávať len podľa tohto zákona.” Návrh neumožňoval vykonávať advokáciu popri zamestnaní a ani  oprávnenie bývalým národným výborom vydávať rôznym právnikom licencie na poskytovanie právnej pomoci formou právnej služby. Návrh zákona schválila legislatívna rada a neskôr dňa 13. 4. 1990 vláda, ktorú viedol prof. Milan Čič. Slovenská národná rada  ho prerokovala 27. apríla 1990. Úvodné slovo za vládu predniesol  minister spravodlivosti Dr. L. Košťa. Zaznamenal som si z jeho vystúpenia najmä túto časť odôvodnenia: Navrhovaný zákon sprístupňuje advokátske povolanie všetkým, ktorí spĺňajú príslušné predpoklady, najmä vedomostné a prax. Dôsledne rešpektuje zásadu, že advokátske povolanie nemožno vykonávať mimo pracovného pomeru alebo inej platenej činnosti okrem zákonných výnimiek. 
Do možnosti vykonávať advokáciu sme zahrnuli  profesorov, docentov i vedeckých pracovníkov z dôvodu ich odborných kvalít, ale najmä  preto, aby sme ich získali pre podporu nášho legislatívneho návrhu nového zákona o advokácii, čo sa nám aj podarilo. Mnohí  z nich úspešne vykonávajú a obohacujú ďalej advokátsku prax.
Poslankyňa Kráľová predniesla k návrhu úvodné slovo. V diskusii vystúpili poslanci E. Granec, M. Krchníková, E. Baranyi, J. Prokeš a P. Briestenský. Všetci návrh podporili.
V zasadacej miestnosti bolo prítomných 116 poslancov. Za návrh hlasovalo 105 poslancov, 5 hlasov bolo proti a hlasovania sa zdržalo 6 poslancov. Výrok predsedajúceho na rokovaní SNR dňa 27. apríla 1990: “Zisťujem, že Slovenská národná rada väčšinou hlasov schválila návrh zákona o advokácii” mi doteraz znie ako Suchoňova alebo Mozartova hudba. Správa rovnako nádejne znela všetkým kolegom, ktorí na túto zmenu roky túžobne čakali, aj tým, ktorí na jej podobe obetavo pracovali. Všetci sme si mohli vtedy spomenúť na to rodičovské: Ešte sa pár dní vyspíš a Mikuláš príde. Nebolo to niekoľko dní. Bolo to niekoľko rokov, ale Mikuláš pre nás advokátov v podobe prijatia nového advokátskeho zákona skutočne prišiel.

Bulletin
								Anton Blaha